Released on www.DanishBits.org
Afrika.
Verdens største vildmark.
Det eneste sted i verden, hvor naturen virkelig kommer til sin ret.
Her findes så uendeligt meget mere, end vi vidste.
Her skærer Ækvator sig direkte gennem kontinentet.
Mod nord ligger den vidstrakte ørken, der er lige så stor som USA.
Mod vest ligger regnskoven, der er lige så stor som Indien.
Og bag mig ligger tusindvis af kilometer af frugtbar savanne.
Fra Afrikas tag...
til den tætteste jungle.
Uvejsomme steder og hidtil ukendte historier.
Intet sted i verden er dyrelivet mere overraskende end her.
Det er det eneste sted i verden, hvor dyreverdens kæmper endnu findes.
Velkommen til Afrika!
Vores rejse starter længst borte mod sydvest-
- der er kontinentets ældste og mærkeligste hjørne.
Her dækkes den tørre jord af tusindvis af cirkler.
Vi aner ikke, hvordan de er opstået.
Forslagene har lydt på giftige planter, insekter-
-og endda magnetisme-
-men de er alle blevet modbevist.
Cirklerne flytter sig ikke og ændrer ikke form.
De er uforanderlige ligesom landskabet omkring dem.
Det ældgamle, tørre landskab for næsten aldrig nedbør-
-men der er vand under overfladen.
Det kræver stor opfindsomhed at overleve her.
Vinter. Ved daggry kan temperaturen falde til under nulpunktet.
Så er det for koldt for drongoens normale bytte:
Flyvende insekter.
Men den har en plan. Drongoen er Kalaharis største fupmager.
Og her er dens næste ofre.
En flok surikatte, rigtige ørkenspecialister.
Efter at have varmet sig i morgensolen-
-leder surikattene efter morgenmad.
Nu kan drongoens fupmageri gå i luften.
Men først skal den vinde ofrenes tillid.
Den får øje på en ørn og udstøder et advarselsskrig.
Og surikattene skynder sig taknemmeligt i sikkerhed.
Faren er forbi...
og nu stoler de på den.
Den udstøder endnu et advarselsskrig.
Men denne gang er det falsk alarm.
Mange tak!
Surikattene hoppede på limpinden.
Det var simpelthen for pærelet. Den laver samme nummer igen.
Men surikattene er ikke dumme. De hopper ikke på den igen.
Den får ikke den saftige skorpion.
Men så lyder en advarsel fra surikattenes egen vagtpost.
Det kan man ikke ignorere. Vagtposterne lyver aldrig!
Men vagtposten ser intet, der truer.
Gæt, hvem det var!
Det var jo drongoen.
Den har lært at efterligne surikattenes advarselsskrig.
Nu kan den nyde sin belønning.
En flok surikatte blev overlistet af en fugl.
Drongoen laver kun numre i vintermånederne.
Resten af året er advarselsskrigene faktisk ægte.
Så på langt sigt gavner ordningen både surikattene og drongoen.
Det er meget sværere for dem, -
- der endnu ikke har lært alle overlevelseskneb.
Den unge leopard er blot et år og på et kritisk stadie af livet.
Dens mor har kæmpet for sine to unger-
- men nu kan den ikke længere passe dem.
Nu skal den lære at klare sig selv.
Kalahari betyder "det tørstige land".
Der mangler føde, og af alle Afrikas leoparder skal disse kæmpe hårdest.
Et stort vortesvin. Det kunne være et godt bytte-
-men det er farligt.
Da moderen forsøgte at dræbe et vortesvin, var hun selv i livsfare.
Den får øje på et bedre bytte.
En stenbuk. Sådan.
Den angriber først fra fire meters afstand-
-og helt og aldeles lydløst.
En sjakal gør.
Men stenbukken aner stadig ikke uråd.
Jo nærmere den kommer, desto mere lydløs skal den være.
Den har forpasset chancen.
Sådan en oplagt chance får man ikke så tit.
Sulten og tørstig sætter den kursen hjemad-
- og ser et bytte, der gemte sig i et træ-
- måske med hjælp fra moderen.
Og som en typisk teenager holder leoparden sig ikke tilbage.
En fælde.
Den har intet held i sprøjten i dag.
Nogle leoparder udvikler sig til sande livskunstnere-
- men selv for dem er det svært at overleve her i Kalahari.
Disse sære små fugle er strudseunger.
De er kun et par dage gamle.
Med tiden vil de vokse sig til ørkenoverlevere i fuld fjer.
Men deres første tid i Kalahari er farefuld.
Ligesom leoparder og surikattene-
- klarer strudse sig med væsken fra føden.
Men kyllingerne kan højst klare sig én dag uden vand.
Der er intet vand i sigte. Hvordan skal forældrene finde vand herude?
Ungerne følger med forældrene ud i den ensformige ørken.
Det ligner en selvmordsmission.
Saltørkenen i Etosha.
Her er vand sjældent andet end et fatamorgana.
Temperaturen er steget et pænt stykke over 40 grader.
Faderen beskytter kyllingerne fra middagssolen.
Endnu et fatamorgana?
Nej. Strudsefamilien er ikke alene herude.
Midt i alt den tørre og sprukne jord-
-strømmer frisk vand op af jorden-
-som et ægte mirakel.
Selvom strudsene har ført ungerne til vandet, er der stadig et problem:
Trafik.
Tung trafik.
De små, skrøbelige fugle kan let blive trampet over ende.
Vandet er så tillokkende nær.
Hvor byttedyr samles, er der også altid rovdyr.
De iltre løver har uden at vide det gjort de små strudse en tjeneste.
Nu er der tomt ved vandhullet.
Nogle gange trænger man bare til lidt held.
Den første slurk vand nogensinde - og tilmed i sidste øjeblik.
Faderen har gjort, hvad den skulle.
Et spidssnudet næsehorn, Kalaharis mest vrisne indbygger.
De vil være i fred og vil slet ikke dele vandhullet med løverne.
Heldigvis for alle andre kommer de kun et par gange om ugen.
Kalahari er næsehornets sidste stærke fæstning.
I ly af mørket og ved dette hemmelige og meget specielle vandhul-
- samles næsehornene, der ellers lever hver for sig-
-for at mødes under stjernerne.
Med den seneste kamerateknik-
- kan vi for første gang afsløre næsehornets sande natur.
Den unge hun virker nervøs. Den fornemmer de andre næsehorn.
En hun dukker op af mørket med sin unge.
De hilser søgende på hinanden.
De er hidsige om dagen, men nu er de varsomme og kærlige.
Flere og flere næsehorn ankommer.
Vi vidste ikke, at næsehorn knytter sig til hinanden på den måde.
Den unge hun har fået en bejler.
Men den lader ikke til at være synderligt interesseret.
Men noget gør den ophidset.
Eller nogen.
Her kommer en stor han.
Nu er hunnen noget mere modtagelig.
Tænk, at næsehorn kan flirte på den måde.
Den første han kommer.
Af en eller anden grund sidder antilopehorn fast på dens horn!
Det lader til, at hunnen kan lide hannens excentriske stil.
Den fører hunnen over til et roligt hjørne.
Måske har den stil, men den er ikke så ferm til det.
Der er grænser for, hvad en hun faktisk orker.
Den kan kun slippe af med hannen ved at lade, som om den sover.
At se så mange næsehorn på et sted er en stor overraskelse.
Det er vandet, der trækker.
Det kan drage flere næsehorn sammen end noget andet sted i verden.
Spitzkoppe.
En gammel vulkan knejser over en to milliarder år gammel slette.
Dette landskab har været uforandret længere-
-end noget andet sted i Afrika.
Dyrene har haft god tid til at finde frem til metoder-
-til at finde vand.
Ude på sletten kan man kun håbe på et sjældent regnvejr.
Men når regnen endelig falder, er virkningerne enorme.
Det regner måske kun i et par minutter-
- men det giver anledning til en eksplosion af liv.
Blodnæbsvævere.
Det er verdens mest talrige fugl.
Der er mere end en milliard her i Kalahari.
Uvist hvorfor lader fuglene til at vide, hvornår det bliver regnvejr-
- og derfor drager de straks fordel af eksplosionen af liv.
Nu har de blot fem uger til at finde føde-
- bygge rede og opfostre et kuld unger.
Men de er ikke alene.
Regnen har også givet anledning til en sand plage.
Det er en type fårekyllinger-
- der er enorme insekter med en glubende appetit efter kød.
Forældrene er væk, og fugleungerne er hjælpeløse.
De voksne fugle er tilbage.
Men fårekyllingen kæmper imod.
Den sprøjter sit ildesmagende blod i øjnene på dem.
Fårekyllingen lever endnu, men stanken af blodet lokker andre til.
Nu bliver den selv byttet.
Disse fårekyllinger forvandles til kannibaler.
Alt for hurtigt forsvinder overfloden fra regnens kølvand-
- og blodnæbsvæverne flyver videre på jagt efter næste sjældne regnvejr.
Kalahari gennemkrydses af floder, der for længst er udtørret.
Den tørstige jord har suget vandet til sig.
Men det er ikke langt væk.
Langt under jordens overflade gemmer sig en hemmelighed.
En hemmelighed, der først blev opdaget for 25 år siden.
Fugtig luft, der stiger mod overfladen, har givet stedet navnet:
Dragon's Breath Cave.
Skakten er 60 meter dyb og ender i...
vandet.
Hernede er en stor grotte, der kan rumme tre jumbojetter-
-og den er fuld af køligt grundvand.
Det er verdens største underjordiske sø.
Det er fossilt vand.
Det har været her i årtusinder, måske i millioner af år.
Vi ved ikke, hvor dyb søen er.
Man har dykket hundrede meter ned, men endnu ikke nået bunden.
Dragon's Breath er en del af et vidtrækkende grottesystem-
- der fortsætter flere tusinde kilometer under Kalahari.
Også i denne isolerede grotte er der liv.
En gylden malle af en art, der kun findes i netop denne grotte.
Det er verdens sjældneste og mest isolerede fisk.
Livet hernede er lige så hårdt som livet i ørkenen ovenover.
Der er ingen føde ud over, hvad der kan falde ned på vandoverfladen.
Og mallerne har ingen øjne.
De kan kun orientere sig med følesansen.
En blind fisk, der lever i evigt mørke-
- dybt under et af Afrikas tørreste områder.
Sikken ironi! Alt det vand langt dernede og uden for rækkevidde.
Langs Kalaharis vestlige grænse er der så tørt-
-at intet burde kunne overleve her.
Namib-ørkenen.
To millioner kvadratmeter sand, der formes af vinden.
Dette er verdens ældste ørken.
Tågen, der ruller ind fra Atlanterhavet, giver et pust.
Den danner lidt livsvigtig kondens.
Præcis nok til at opretholde livet.
En vejhveps er på jagt i klitterne.
Den leder ikke efter noget at drikke, men et fugtigt sted til sine æg.
Hvordan skal det mon lykkes?
Indgangen til en hule. Det kan være værd at undersøge.
Nok er den ikke stor, men den kan grave sig gennem store mængder sand.
Edderkoppen tjener et uhyggeligt formål.
Her er så tørt, at det eneste fugtige sted for æggene-
-er inden i et andet levende væsen.
Først skal den lamme offeret.
Men så spiller edderkoppen sit trumfkort!
Den såkaldte "golden wheel" -edderkop kan rulle tilstrækkeligt hurtigt-
-til at undslippe sin hæslige skæbne.
Hvepsens søgen efter næste mulige offer fortsætter.
Var det svært for en lillebitte hveps at overleve i Namib-ørkenen-
-hvordan kan et stort dyr så?
En ørkengiraf.
Det er svært at forstå, hvordan så stort et dyr overlever.
Denne gamle han er næsten totalt udmattet.
Jorden er ganske vist knastør-
- men der er tegn på, at her har været vand.
Hoanib-floden, en af Namibias floder.
En flod af sand.
Træerne langs sandfloderne borer rødderne 30 meter ned i jorden-
- for at nå det vand, der findes langt under flodlejet.
Disse træer er giraffens redning.
Selvom den må strække sig for at kunne snuppe en bid.
Den får brug for sin tunge, der er en halv meter lang-
- til at nå de blade, den har så hårdt brug for.
Dette har i mere end ti år været giraffens revir.
Det gunstige område lokker hunner til.
Den venter selvsikkert på hunnen.
Men de har fået selskab. Af en ung han.
Den gamle han accepterer ingen rivaler.
De skubber lidt til hinanden for at prøve kræfterne af.
Den unge rival øjner sin chance.
For det meste er det hurtigt overstået, -
-men nu står der meget på spil.
Taber man kampen, er man i eksil i ørkenen.
Ingen af dem vil give sig.
Kampen går vildere for sig, og de skifter taktik.
Den unge han sigter mod bagdelen.
Den gamle han angriber rivalens ben.
Den gamle han bider i græsset.
Betyder det, at det er slut med dens vælde?
Den ved, der er et nyt slag på vej.
Men den gamle han dukker sig.
Og får et slag ind mod rivalens bug.
Ned for fuld tælling.
Den gamle han vandt.
Men det var på et hængende hår.
Sandfloden er fortsat dens revir.
Men floden er ved at forandre sig.
Under den blå himmel rinder en strøm af vand langs Hoanib-floden.
Det kommer fra nedbør, der er faldet flere hundrede kilometer borte.
Vandet løber måske kun i et par timer.
Men den mirakuløse strøm er en livline-
- for træer og giraffer langs Hoanib-floden.
Det er det, der betyder, at stedet er værd at kæmpe for.
Fossilt vand, hemmelige vandhuller, ørkentåge-
-og korte strømme som denne-
- forsyner naturen her med nok vand, selvom livet er enormt hårdt.
Der findes nok ikke snedigere måder at overleve på-
- end dem, man finder her, i Afrikas ældste hjørne.
Ripped and synced by DBRETAiL